Jag var med en kille som jag dejtade.
SKÅDESPELARE
Han var 24-25 år.
Vi såg på The Normal Heart.
Ryan Murphy tog liksom scener
där han klippte mellan män som bar på sina älskare
och sprang med dem på gatorna.
Vi är alla tidsinställda bomber
som väntar på att brisera.
Om den här artikeln inte skrämmer skiten ur dig
har inte gaykillar nån framtid här på jorden.
Vår fortsatta existens beror på hur arga vi kan bli.
En mycket ung man sa till mig:
"Är inte det här att ta i lite?"
Ni har ingen aning.
Så såg det ut.
Tynar bort, tills man är borta.
Ibland ett år, ibland kanske bara en vecka.
Folk dog ju på gatorna.
Herregud!
Försvinn från gatan!
Raring!
Herregud!
Hjälp!
Man glömmer. Vårt minne är så kort.
Vi levde i en riktig pestsmittad tid.
En verklig pest.
Som böldpesten vi pratade om
när vi gick i skolan, på historietimmarna.
Det här kommer att nämnas i historieböcker så.
Ni får inte radera ut oss.
Det händer aldrig mer.
1981 uppträdde en mystisk sjukdom i USA.
Instoppad på sidan 20 i New York Times...
OVANLIG CANCER HOS 41 HOMOSEXUELLA
...i en artikel om en märklig cancer som drabbade homosexuella män.
Det tog månader innan TV: s större nyhetsprogram
plockade upp storyn.
De tidiga bilderna av AIDS var skrämmande.
Jag minns att jag såg nyheterna och hörde på dem
som pratade om gay-cancern...
SKÅDESPELARE
...och hur den drabbade gay män i städerna.
Forskarna vid nationellt center för sjukdomskontroll i Atlanta
har idag släppt resultaten av en studie
som visar att en del homosexuellas livsstil
har kickat igång en epidemi av ovanlig cancer.
Ett av de jobb jag har haft nyligen...
...är att jag har tittat i de gamla nyhetsarkiven
på reportagen om AIDS.
Nyhetsbyråerna fick fatta ett beslut:
hur mycket skulle de visa upp?
Bilderna vi hittade är brutala och sorgliga.
Om Amerika ska ta den här mördaren till sig måste de visas.
Det spelade ingen roll hur många män som dog i AIDS,
fastän antalet når först hundra och sen tusentals.
Det sågs ändå som en opersonligt förlust.
All mediabevakning och medlidande för de AIDS-drabbade
stör mig.
Låt oss kalla en spade för en spade.
AIDS är en venerisk sjukdom
och majoriteten av dess offer är nog moraliskt undermåliga.
Vi har ingen bot för AIDS, men nog går det att förebygga det.
Ingen tvekan om att homofobin växte nåt oerhört...
TV-VÄRD
...för folk var ju rädda.
Det var så hysteriskt om AIDS.
Man tänkte: "Det här drabbar bara gaypersoner
och vad gör det?"
De brydde sig inte.
Föga anade de att detta inte var bara en gay sjukdom
och vilket genomslag den skulle få både över USA och världen.
Den första TV-filmen om AIDS...
AKTIVIST
...kom 1985, det var An Early Frost.
Jag minns hur jag såg den med min mamma i tystnad,
och tänkte: "Nu tror hon att det ska drabba mig."
Jag minns bara hur vacker han var.
Aidan Quinn var en underbar man
med dessa blå ögon som såg tvärs igenom en.
Du har väl hört talas om "förvärvad immunbrist," AIDS.
AIDS?
Säger du att jag har AIDS?
Jag fick manuset när jag var 25
och ville bara smälla av inför den känslomässiga kvaliteten hos det
och innehållet.
Det var innan...
SKÅDESPELARE
...Rock Hudson kom ut
och stod på alla löpsedlar i New York Times.
Det hände medan vi höll på att spela in.
Kunskapen om AIDS var väldigt gles och minimal.
Undrar hur många fler som vågar ta mig i hand
när de får veta vad jag har.
Vi skrev filmen för Kansas.
FÖRFATTARE
För människor som inte visste nånting om AIDS, eller om gaypersoner
var det viktigt att folk fattade vad som pågick.
Det här handlade om att han kom hem
och berättade för sin familj att han hade AIDS, att han var sjuk.
Men vi kollade och fann
att de flesta som gjorde detta, deras familjer visste inte om att de var gay.
Vi tog med den dubbla snytingen
"Jag är gay och jag har AIDS."
Jag har AIDS.
Omöjligt. Vem har slagit i dig det?
Läkarna, de har tagit prover.
Nej, AIDS är den där sjukdomen som...
Jag är gay, mamma.
Pappa.
Nej, nej!
Den scenen är 31 år gammal, men återkommer
bara jag tänker på det, att slåss för respekten som rollfiguren förtjänar.
Jag förstår att det här är svårt.
Jag borde ha berättat tidigare.
Men jag ber inte om ursäkt för den jag är
för det har tagit mig så lång tid att acceptera det.
An Early Frost fick mycket god kritik.
NBC TOPPAR EMMY-NOMINERINGARNA
Den vann fyra Emmys
och slog Monday Night Fotball i tittarsiffror
och fångade en tredjedel av USA: s publik den kvällen den sändes.
Det mest intressanta faktum
är att filmen inte hade reklam överhuvudtaget.
- Ingen ville göra reklam i vår film. - En annonsör, bara.
Bara en, och det var för Bibeln.
Jag gillar en Bibel som jag begriper
och för mig är Boken den bästa
För att fira en riktigt traditionell jul ska man köpa Boken.
När jag såg den var jag väldigt förkyld.
Och hostade mig igenom sändningen
och min pojkvän knuffades på mig: "Du låter ju som han!"
Han pekade på Aidan Quinn som led av lunginflammation.
Mår du bra?
Jag såg en skådis porträttera AIDS på TV
och det fick mig att gå till doktorn för min hosta.
Så fick jag veta det.
Jag fick göra samma sak senare med min familj.
Jag fick berätta för dem att jag var HIV-positiv,
hade fått diagnosen AIDS-anknutet komplex,
och, just det: Jag är gay.
Ända sen dess har jag kallat det för "En dubbelsnyting à la An Early Frost."
Man försöker att inte tänka på det.
Man vet bara att ens bästa vän har dött.
AKTIVIST
Man vet bara att en person man har älskat
ligger på sjukhus med lunginflammation
med 80-procentig risk för att dö.
Vi måste få sprida den kunskapen.
Det är svårt för det finns tyvärr inget mediabolag för gaypersoner.
Då hade jag hört om Larry Kramer.
Jag borde ha hört det -81, -82,
då han skrek om det.
Men media tog ingen notis om honom.
Men på väg mot jobbet på Wall Street en morgon...
...fick jag ett flygblad av en gullig kille om en demonstration
som ägde rum nån timme senare.
Det var ACT UP: s första demonstration.
- Vad vill vi ha? - En bot!
- När vill vi ha den? - Nu!
ACT UP: S FÖRSTA PROTEST 24 MARS 1987
- Vad vill vi ha? - En bot!
- När vill vi ha den? - Nu!
Jag stod på börsgolvet inne på JP Morgan
och säljarna pratade om AIDS.
Och chefen, min mentor...
...beslöt att klippa av konversationen,
och sa: "Om ni frågar mig förtjänar de allihop att dö
för de fick det genom rumpan."
Då tänkte jag: "Jag ska hitta den här gruppen."
ACT UP, kom och delta!
Imorgon bitti vid stadshuset!
ACT UP, kom och delta! Imorgon bitti vid stadshuset!
Jag gick på mötet den måndagkvällen
och slutade inte att gå dit.
Det blev mitt liv, min kyrka...
...min framtid, min frälsning.
Vi använde TV och media ur ACT UP: s perspektiv,
det var hela grejen.
Vi skulle ge TV bilder de aldrig sett förut.
Jag kan träffa tre personer om ni andra går.
Aktivisterna ordnade avsiktligt
uppseendeväckande aspekter av sina protester
så att folk kysstes, samkönade personer som kysstes.
Det skulle bli demonstrativa uppvisningar av gaypersoners identiteter.
Det visades på TV för första gången.
Gaygruppen höll på att resa sig
villiga att för första gången ge sig ut på gatorna...
TYSTNAD = DÖD
...i avsevärt antal vecka ut och vecka in.
ACT UP, kom och delta! Dags att marschera mot stadshuset.
Vi riskerade våra kroppar...
Hela världen ser oss. Hela världen ser oss.
Vi gick upp framför kamerorna,
visade upp vrede och bestämdhet
och att vi inte stod ut längre.
Jag tror att, för amerikaner, var det då som själva rörelsen kom ut.
Det var då som de först såg oss
för det visades på nationell TV.
Crossfire: Mot alla odds
Vad skulle du säga till en ungdom med homosexuella tendenser
- om du önskar honom ett långt liv? - "Använd kondom."
Och även att ta glidmedel, för att...
- Det här är som rysk roulette. - Inte som rysk roulette.
Det är rysk roulette att inte ge folk denna information...
...när naturen kräver att de ska ut och ha sex...
- Är celibat omöjligt? - Det funkar inte.
Det gör inte folk, och massor av dem kommer att dö.
60 MINUTER
Programmet 60 Minutes var den största publik man kunde få
och vi tyckte det var hög tid att 60 Minutes
tog upp ACT UP.
Man kanske inte gillar deras extrema yttringar
De är arga, och döende utan någon bot i sikte.
Dit går jag inte med försiktiga steg.
AKTIVIST
Jag vill slåss till sista stund.
Det ger mig ett skäl att leva.
Slåss mot AIDS! ACT UP!
När ACT UP: s budskap spreds över USA
fokuserade aktivisterna på det tvingande behovet av prisvärd, åtkomlig behandling
för människor med AIDS.
Ge aldrig upp kampen! Sjukvård är en rättighet!
Staten ägnade inte så mycket pengar på forskning om AIDS
eller resurser för folk med HIV.
Vi hade fokuserat våra aktioner mot USA: s läkemedelsverk
för att få dem att snabba på godkännandet av läkemedel.
Vi bestämde oss att gå rakt på dem.
AZT räcker inte! Ge oss resten också!
75 000 PERSONER MED AIDS SLÅR TILLBAKA!
Vi vill bara att läkemedelsverket ska agera fortare.
AKTIVIST
Tystnad är lika med döden.
Skyldig! Skyldig! Skyldig!
Det blev ett väldigt genomslag.
Vi var med på nyheterna överallt.
Hela världen ser på!
Bilderna vi visade den dagen ändrade dynamiken för evigt.
Enligt Gallup uppstod genast
en dramatisk minskning i rekylen som uppstått
under AIDS-krisen i amerikanernas syn på gaypersoner.
Inom tre år efter den demonstrationen
blev AIDS-forskningens budget hos NIH, institutet för folkhälsan,
tredubblad under två republikanska presidenter.
Det är TV: s makt.
FDA: s godkännande av AZT idag
är ett av de snabbaste godkännandena
och gör läkemedlet tillgänglig för de 14 000 AIDS-offer
som kan få hjälp av den.
1990 satsades drygt en miljard dollar per år på AIDS-forskning.
Det tog bara tre år.
Och de skattedollarna är skälet till att jag är här idag
och att miljoner människor världen över lever än i dag.
Lever du tills det kommer en bot?
AKTIVIST
Nej, nej.
Kommer du att dö av det?
Att se den pessimism som jag drog mig igenom -92...
...är så bitterljuvt
för det var en realitet för de flesta människor
som slogs för det då.
Vi var en minoritet som klarade oss igenom det.
Det finns en hel massa överlevarskuld.
Och en massa spöken som man ser om man tittar på gamla filmer.
De flesta AIDS-historierna har handlat om den vita gayerfarenheten
och väldigt få om den afro-amerikanska.
Praktiskt taget allt om gayhistorier på TV var om vita.
FÖRFATTARE
I varje fall om man såg manus som handlade om AIDS-krisen
hade alltid ett vitt perspektiv.
AIDS-epidemin var särskilt förödande för den svarta befolkningen.
Det ville jag undersöka med Noah's Arc.
Jag måste reda ut en sak.
Jag har legat med en massa män.
Oj.
Jag är troligen HIV-positiv
och om du inte vill gå ut med mig förstår jag det.
Det är lugnt, Ricky.
- Är det säkert? - Nej.
Det är helt säkert.
Vi hanterade en massa såna frågor på Noah's Arc.
Vi hanterade både HIV och AIDS.
Innan dess var det inte förrän Jeffrey Wright på Angels in America...
...som jag såg en tredimensionell, färgad, gay person
i ett program om personer som lever med AIDS.
Vad som än händer, baby, finns jag här för dig.
Je t'aime.
Grejen med den rollen är att han är en så otroligt välartikulerad
och passionerad färgad man
som var villig att stå på sig.
Jag vill ha en vit sköterska. Det är min konstitutionella rättighet.
Hitta ådern annars stämmer jag dig så att de får panta dina tänder,
- din dumma svarta jävel. - Tänk dig för.
Du säger inga såna saker när jag håller i nåt så här vasst
för jag kanske halkar till och sticker i ditt hjärta, om du har nåt.
I Pose kan man inte prata om New York City på 80-talet,
med queer och gay-personer i centrum...
FÖRFATTARE/REGISSÖR
...utan att nämna denna tydliga, allestädes närvarande ande,
när de som du älskar mest och omger dig med
de som har givit dig kraft, kärlek och omsorg
troppar av, en efter en.
Det krävs att man sätter sig i obekväm sits
och frågar sig själv varför det känns obekvämt
och flyttar sina positioner till... frigörelse.
Pose tänker på de gränserna för färgade och transpersoner.
Vad står det? Håll mig inte på sträckbänken.
Riv bort plåstret.
När Blanca åkte in på sjukhus för att få sin status...
Blanca, testet visar att du har HIV.
...fick världen se hennes synvinkel och hur hon skulle hantera det...
SKÅDESPELARE
...för ingen hade slösat nån energi på en transkvinna med HIV.
- Tack. - För vadå?
Det måste vara svårt att säga till folk att de ska dö, dag efter dag.
Dessa program öppnade samtalsklimatet
på ett sätt som ingen hade gjort tidigare.
Det har sån kraft.
GLAAD Gay & lesbisk allians mot ärekränkning
GLAAD startade 1985 mitt under AIDS-krisen.
Vi startade en protest mot media och rapporteringen av AIDS-krisen...
VD
...för man demoniserade gay män
och vi insåg snabbt
att vi inte bara måste rätta till bevakningen i media och journalism
utan vi fattade också att vi förlorade mark
i Hollywood och med berättandet.
Filmindustrins tystnad är i bästa fall ironisk och i sämsta tragisk.
Det fanns inte så många personer, villiga att berätta.
Och inte så många aktörer som ville ställa upp i HBTQ-roller.
Vår synlighet fick ta stora steg baklänges.
Mitt under AIDS-epidemin
då HBTQ-roller försvann på TV...
AIDS-SORGEGRUPPEN
...HBTQ-publiken började söka efter representanter
i de mest osannolika TV-programmen.
Pantertanter, dem lever jag för!
Det är min kvällsritual: komma hem, varva ner, titta på Pantertanter.
Jag har sett vartenda avsnitt två-tre gånger.
Jösses, jösses, jösses!
Varför behöver jag ett bad, tro?
Pantertanter är en ikonisk serie
om en familj som har skapat sig själv.
En hel del gaypersoner, särskilt i min ålder och däröver
som inte alltid har omfamnats av sina familjer,
knyter verkligen an till dessa figurer som är en sorts utvald familj.
De hade så klart gay berättelser.
Blanche, vi måste inte grubbla över vad världen tycker om vårt förhållande.
Det spelar ingen roll, för vi finns ju för varandra.
Jag gör allt för Doug, och han skulle vika sig dubbel för mig.
Jag ser Pantertanter och de är alla egna arketyper.
Det är genialt där, för man kommer inte undan...
SKÅDIS/KOMEDIENNE
...med killar på den tiden.
Men det finns ett sätt till omstörtning, alltså att lura status quo
genom att det handlar om dessa äldre kvinnor.
Du har faktiskt inte fattat det här med gayfrågan än, va?
Det måste ju finnas homosexuella som dejtar kvinnor.
Ja. De kallas lesbiska.
Det påminner om den bitande humor
som dragqueens kan visa upp ibland.
SKÅDESPELARE
Gay män kan nog relatera till det,
till den där torra blicken som Bea Arthur hade
Jag kallar det Tennessee Williams-effekten
som hur gay män, väldigt länge
fick låta som...
...kvinnliga hjältinnor.
Varenda story som Tennessee Williams skrev handlade om gaykillar.
Och det utbytet som fick göras i många år
är ju skälet till att vi älskar divorna.
Det är bara så genant att ses i den här gamla grejen.
Det är som att vi kan relatera till de berättelserna
i nåt som Pantertanter eller Designing Women.
Det finns en avsevärd symbios mellan kvinnor och HBTQ-världen,
i synnerhet för gay män.
De har båda marginaliserats av samhället.
FÖRFATTARE
Det blev lätt att byta männens röster mot de kvinnor vi älskar så.
Till slut pratade de, de har egna namn.
Sanningen är den att vi kvinnor har aldrig makt nog...
...eller pengar, eller självförtroende nog att starta nånting
men vi får ändå skulden för det mesta.
Jag ska säga ett och annat, jag.
Jag tror att så fort HBTQ-gruppen visste att vi stod på deras sida,
att allt prat som fanns med på Designing Women,
oavsett om vad, var ett liberalt hån
mot hyckleri, fördomar och de kände ett släktskap med oss.
Det här är kvällen då hela Georgia släcktes.
Julia Sugarbaker, vet ni, alla de repliker
kunde man ha lagt i munnen på en gayaktivist
och därför svarade vi så mycket på det,
det var som att säga precis det som måste sägas!
Att se ett program bara för att man älskar det
och plötsligt handlar det om gayfrågan, eller så finns det en gay figur med.
Jag vill att du tar kommandot. Designa den åt mig.
Varför vill du att vi designar din begravning?
För att jag är döende och jag gillar er stil.
Jag visste att jag ville ställa upp för HBTQ-gruppen på TV
för det rörde mig på djupet.
Men det blev långt mycket värre när sen min mamma fick AIDS.
När vi var på sjukhuset låg mamma där med sin...
Hon fick det via en blodtransfusion under en hjärtoperation.
Men där fanns 17 andra män på samma avdelning
som alla var döende i AIDS.
Jag satt i deras lilla TV-rum på kvällen
och de låg döende, ensamma i sina rum med nån frågesport på TV.
Det gjorde mig så ledsen.
Mamma behandlades uruselt, och ändå bättre än de stackars killarna,
men ändå hemskt.
Ingen visste hur man fick det och vi bar alla handskar och munskydd
och hennes medicin sparkades in i en hink.
En dag hörde jag en av sköterskorna säga:
"Om jag får säga mitt har den här sjukdomen en fördel.
Den tar kål på rätt personer."
"Okej, det ska jag komma ihåg," tänkte jag.
"Det ska höras på TV."
Jag gillar inte att såra folk,
men om de här killarna inte hade gjort vad de gjorde
hade de inte drabbats av det som tar dem nu.
Som jag tycker, har den här sjukdomen en fördel.
Den tar kål på rätt personer.
Imogene, hemskt ledsen.
Men du måste flytta din bil.
- Varför då? - För att du åker hem nu.
Vad pratar du om?
Alla vi, du vet, "de andra",
alla de som skjutits åt sidan,
vi går samman till en enad grupp och säger: "Fan, åh nej, du!"
Imogene, tänk dig för! Vem tror du att du pratar med?
Om Gud delar ut sexuellt överförbara sjukdomar
till folk som straff för att de syndat
skulle du bo på en gratisklinik för jämnan.
Jag sa till mamma: "Den här showen har jag skrivit för dig."
Och det var rättvisa för henne
och jag kände lite rättvisa för de 17 killar som dog
på samma avdelning medan jag var där.
AIDS är förfärligt.
Man vänjer sig aldrig.
Folk är rädda.
Det finns ingen bot, Angela.
Mot slutet av 80-talet när så dramatiskt många dog i AIDS
tog dagsåporna upp epidemin.
Vi vet att det inte smittar via en handduk
via en puss på kinden, en kram eller att man håller handen.
Jesse...
...jag lovar att allt blir bra igen.
Såpoperorna har en extra känslomässig twist...
SKÅDESPELARE
...för de var som en livlina åt dem.
Såpoperorna var ens vänner dagtid.
SKÅDESPELARE/KOMEDIENNE
De var enorma, helt jättestora.
Folk pratade om såpornas rollfigurer som om de kände dem
och blev känslomässigt berörda av dem.
PROGRAMVÄRD
Nån såpa, nåt ögonblick jag minns?
Hur lång tid har vi?
Jag växte upp med All my children.
Alla säger att det här var den första gayrollen på dagsåporna.
Men jag minns Donna Pescows lesbiska älskarinna.
Du får inte träffa henne! Du får inte träffa nån annan!
Jag älskar dig.
Vill bli din älskarinna.
I de såpoperor som anpassades under decennieskiftet 80-90-tal...
Vi höll på med hästar båda två.
Han behövde nån att prata med.
Och jag också.
...uppstod HBTQ-roller oftare och oftare.
Ni kanske inte vill ha mig här, mrs Clayton, men det vill Charles.
Över min döda kropp.
1992
kom One Life to Live att sätta fokus på en ung Billy Douglas
...och belyste ungdomens HBTQ-erfarenheter
vilket sällan setts på TV.
När jag producerade CBS This Morning
spelade Ryan Phillippe en gayfigur på One Life to Live.
"Det här är banbrytande som sjutton!" tyckte jag.
"Det är verkligen en viktig berättelse, det måste vi rapportera om."
Jag intervjuade Ryan Phillippe, som var så ung.
Mammas favoritprogram var One Life to Live.
Mitt första skådisjobb var på mammas favoritprogram.
Jag gick på gymnasiet i Delaware då,
och var lite naiv. Jag kände ingen som var öppet gay.
Men jag visste att den där rollen var en gay ungdom.
Det här var långt innan Ellen, och Will & Grace dök upp
och allt det andra, och kändes som ett rätt stort beslut
vid den tidpunkten.
Det är ett ämne som tog plats i ens eget vardagsrum
varje dag kl. 14.
Här är det som händer nu i den påhittade staden Llanview
på ABC och dagtidsdramat One Life to Live.
Den främste aktören här är 17 år gammal, Ryan Phillippe
som just gått ut från Newcastle Baptist Academy
i sin hemstad, Newcastle, Delaware.
Jag var så himla ung då, men folk pratade ju om det
och det var på nyheterna.
Jag är 17, och precis klar med skolan,
och bryr mig om vad vänner, familj och kyrkan tycker.
Jag kan säga att det kostade en massa böner.
Var vaken länge på nätterna och tänkte. Pratade med mina föräldrar.
Jag gick vid den tiden på en kristen skola
och reaktionen jag fick när jag tagit jobbet var rätt allvarlig.
De var inte så glada att jag tagit det jobbet.
Fanken, Joe, tror du det var lätt?
Tror du jag går omkring och säger till alla:
"Vad vill du ha på din pizza? Förresten, jag är gay."
Det viktiga med Ryan Phillippe med One Life to Live
var, ja visst, han spelade en gay tonåring
och ja, det var viktigt för tonåringar att se det,
men vi ska minnas vilka det var som såg såpor dagtid: hemmafruarna
som för första gången
fick syn på en gay tonåring på sin TV.
När vi började få beundrarpost insåg jag
att jag gjorde nåt viktigt.
Alla rädslor och reservationer försvann.
"Käre Ryan, så som du agerar på One Life to Live som gay tonåring är jag också.
Jag beter mig som en hetero, normal 21-åring
Det har blivit en vana att vara som den perfekte sonen eller brodern.
Du är den förste som jag har berättat för, och kanske den siste, att jag är gay.
Jag kommer nog aldrig att kunna berätta det för nån.
Hade inte din rolltolkning som gay kille drabbat mig så djupt
skulle jag nog inte kunna berätta det.
Jag känner så här beroende på hur min familj pratar om homosexuella.
Jag vet att det är ditt jobb
och förlåt för att jag slänger mina problem över dig
men det är så skönt att säga det till nån.
Tack för din tid."
De där breven fick mig att inse
att jag faktiskt gör nåt som spelar roll
fastän det gäller en såpopera, fast jag är 17 år,
fastän jag hade mina tvivel i början, har det ett genomslag.
Då såpoperans rollfigurer fångade dagtidspublikens intresse
kom en annat dagtidsformat, pratshowen,
att belysa verkliga människor i tittarnas TV.
Jag minns att jag såg Donahue...
SKÅDESPELARE
...och en av deras gäster var en gayperson.
Och det var ämnet.
Typ: "Fattar ni att vi pratar med en gayperson idag?"
Dick kom ut med mig, tror jag, 1980, långt innan jag kom ut.
Det har varit svårt med mina föräldrar och...
Vad kände du över att din bror var gay?
Det har hänt nåt alldeles otroligt.
Det har fört oss så mycket närmare varandra.
Ja, men vad kände du när han berättade?
Jag var golvad.
Jag var hemma ensam när det sändes
och i samma sekund familjen kom bytte jag kanal.
AKTIVIST
Det här var Phil Donahue, som hade den mest framgångsrika showen
tills Oprah Winfrey dök upp.
Han hade eftermiddagsshowen som alla såg.
Phil tog in en gäst och satt med den i en timme
och pratade om deras liv och tog frågor från publiken.
På väg upp från bilen idag
undrade vi vad ditt program skulle handla om.
Och vi bad att det inte skulle bli en massa gay och lesbiskt igen.
- En massa... - Det bad vi om.
Gud besvarade inte den bönen.
- Nej, men... - Förlåt, vad...
- Det här är intressant. - Jaha, gillar du showen?
Den är fantastisk, och intressant.
Phil Donahue presenterade "förbjudna" och tabubelagda ämnen
PROGRAMVÄRD
...för den amerikanska kvinnan på ett sätt som inte förminskade henne.
Att nå fram till en sån publik, som är Amerikas själva kärna
är avgörande både i format och plattform.
Jag kan inte och kommer inte att accepteras att bli placerad i garderoben.
Det får ni inte göra mot mig.
När man är med i en pratshow...
...möter man några i publiken som kör över en lite grann.
Man får höra både hat och okunnighet.
Och det får man besvara i realtid.
Alla som jag känner som haft det är homosexuella eller knarkare...
Säg mig varför 95 procent av dem i Afrika som har AIDS är heterosexuella.
Betyder det att heterosexualitet är ont?
Kanske i Afrika men inte här i USA.
Men Donahue ville rapportera om saker i sin helhet,
inte bara det personliga utan hela frågan.
Kan vi inte få tala med denna kvinna har vi inte nått nånstans.
Vi får väl inte bli överraskade att fördomar inte försvinner
med ett Donahue-avsnitt, hur kraftfull min plattform än är.
Till hans fördel, när det gäller en pratshow om HIV/AIDS
var Donahue först på banan.
Här en ledare i vår tid, dr Ruth Westheimer.
Jag var med på Phil Donahue s program.
i den klänningen som Jean-Paul Gaultier gjort för att samla in pengar.
Normalt gör jag inte sånt.
Men jag gjorde det för att det var viktigt
att väcka medvetenheten om den gräsliga sjukdomen AIDS.
Vi måste ju säga att vi behöver pengar inte bara till bot
utan även för vården av de stackars människor
som drabbats av den.
Dr Ruth var så perfekt på att tala om sex
på ett sätt som var totalt avväpnande.
Du har just gjort slut på en mycket vacker relation.
För mig var det i alla fall allvar. Jag var kär i honom.
Så som du pratar om det hörs det att det gör ont ännu.
Hon var så öppen inför alla frågor om alla typer av sexualitet
och det gjorde mycket för att göra det tryggt.
Jag tror att du måste ut igen.
Du är en mycket snygg ung man. Tappa inte självförtroendet.
Samtalet sågs på dagtid
av hemmafruarna i förorten.
De sågs av människor som inte hade nån kontakt med homosexuella.
Dessa samtal var avgörande
för förändringen av attityden mot homosexualitet.
Jag växte upp med en ensamstående, arbetande mamma
och TV var verkligen som en surrogatbarnvakt för mig.
När jag var yngre var det många pratshower
och jag känner att min första exponering
för trans och HBTQ-representanter skedde mest med dessa shower.
SKÅDESPELARE
De enda transbilder jag såg
innan jag själv genomgick min transformation
var på typ, Geraldo eller Jerry Springer.
Jerry! Jerry!
Jag föddes som man.
STOR TRANS-ÖVERRASKNING
De flesta shower med transpersoner
var, typ: "Gissa vem som är den riktiga tjejen"
och så fanns det ett gäng transkvinnor
och några cis-tjejer.
Har du nånsin tänkt att du i ditt liv skulle sitta här på TV
och skilja män från kvinnor och säga: "Nej, jag är inte säker."
Maury Povich drog fram nån...
AKTIVIST
...och sa "Vilken av dessa tjejer är en man?"
och så kunde världen skratta och peka finger åt...
Oförskämt.
För några pratshowvärdar
var tittarsiffrorna mycket, mycket viktiga
Det var mycket dåligt för gruppen.
- Vad heter du? - Robbie.
Robbie, du är verkligen en ståtlig ung kvinna.
Ja.
Du är väl en ung kvinna, va? För jag vet inte.
Det blev inget mer. Inte: "Gaypersoner som..."
Utan "De här människorna är gay, och nu ska de prata om det."
FÖRFATTARE
Det var vanligtvis nån klubbgrabb som gick på: "Hej, jag är gay, jag!"
Alla som var lite annorlunda på det viset...
MUSIKER
...porträtterades som knäpp eller ett uselt skämt.
Men bara att man hade dessa queer-kids på TV
kl. 15 i Geraldo
tror jag gjorde att klubblivet och gaylivet
blev som en cirkus man kunde få vara med i.
- Alla säger 'Love'. - Love!
- Alla säger "Kärlek". - Kärlek!
Alla ni därhemma, ta på TV: n,
för det här blir det viktigaste ni nånsin kan se.
På många de där pratshowerna var vi liksom skämten...
SKÅDESPELARE/KOMEDIENNE
...tills Jenny Jones,
för då såg de hur grymt, fel och tragiskt det kunde bli.
6 mars, 1995, inför publik...
...avslöjade Scott Amedure sitt hemliga svärmeri
för sin intet anande och hetero granne, Jonathan Schmitz.
Nu ska vi be Jon komma hit så får han se vem som är hemligt kär i honom.
Här är Jon.
Publiken på showen skrattade. De tyckte det var jättekul.
Visste du att han gillade dig så här mycket?
Nej, nej, det gjorde jag inte.
När sen gästerna hade gått hem mördade han killen.
Tre dagar efter filmen sköt Schmitz Amedure och dödade honom.
Senare bekände han för polisen att mordet
berodde på extrem genans när han framträdde på TV.
Den mannen dödade gaykillen
för att han blev så generad, antar jag.
Avsnittet med det hemliga svärmeriet drogs in.
Jonathan Schmitz dömdes skyldig för mord
fick 25 till 50 år i fängelse.
Han släpptes i augusti 2017.
Faktum är att det saknades en känsla av ansvar
i samtalet, i sättet som dessa frågor hanterades
för allt handlade om tittarsiffror
och inte alls om, för det mesta
att berätta om folks liv.
Jag valde med flit att aldrig åstadkomma skada.
Men det gjorde jag med att ändå skada i början i varje fall.
Jag följde efter alla andra
och gjorde det som kallas konfrontations-TV.
Är du upprörd för att de ger dig öknamn framför barnen?
De säger till mina barn att inte älska mig för att jag är gay och det är fel.
Det stämmer inte, utan vad som är fakta och har hänt...
I början var jag bara glad att ha en show.
Sen, -88, -89 före varje program
fick jag höra producenterna bestämma sin avsikt med det.
Som att jag inte fick göra nåt som jag inte avsiktligt tänkt mig
för jag beslöt mig för att använda showen i det godas kraft.
Då ändrade jag min egen idé om
hur TV kunde användas.
Jag har många gay vänner och förstår,
men det var en av många okunskaper hos mig länge,
och jag vet att det finns många, många därute som tittar
för det är 20 miljoner som ser det och som är som jag var
som inte förstår vad det betyder när två personer säger: "Vi är kära."
Alla lärde sig språket.
Alla lärde sig hur man talar om det.
När Oprah tog upp vår fråga
var det med försiktighet, förståelse och kärlek.
Vad man än känner om homosexualitet
vare sig man tycker det är rätt eller fel
ber vi att ni lyssnar till dem som är i studion idag.
Jag heter Juanita och vill berätta för min familj och mina vänner att jag är gay.
Jag hoppas jag inte sårar dem eller gör dem besvikna
för jag är ändå samma person jag alltid varit.
Det var så många som kände sig trygga nog
att komma ut i Oprahs program
och de hade ännu inte berättat för sina föräldrar.
Vi fick dem att skriva på ett kontrakt
om att de skulle berätta hemma innan programmet sändes
för de borde inte behöva höra det på TV.
Är det lättare att säga det på TV än att sitta i samma rum?
Ja. Då behöver jag inte se på dem, och jag får höra allt senare.
Oprah hade så många avsnitt med nånting som var...
FÖRFATTARE
...helt ofattbart att ha med på TV då.
Publiken accepterade det inte, publiken i studion.
Homosexualitet är fel.
Om du säger att du stödjer det också
är det dubbelmoral.
Den Gud som jag tjänar bryr sig inte om man är kort eller lång eller gay.
Jag tänkte: "Okej, mina föräldrar kommer att...
Det blir lättare för dem att acceptera mig
när de ser att Oprah tycker att det är okej."
Om Oprah säger att det är okej, då köper vi det.
Det finns ett ikoniskt Oprah-ögonblick
när nyheterna kanske inte gav oss all information
och vår president nämnde inte ens "AIDS."
Då vände vi oss till pratshowerna
och jag minns hur Oprah reste till en liten stad i West Virginia.
AIDS nådde denna lilla stad en dag i slutet av juli
när en man misstänkt för att bära på AIDS
tog ett dopp i en lokal swimmingpool.
Jag blev förvånad
men invånarna i staden ville ha ett stormöte i stadshuset om det.
Varför tror du att du är välkommen här om du har AIDS?
För jag känner mig döende och jag trodde de kunde överse med
att jag var gay och se att jag behövde lite medkänsla
från min hemstad.
PERSON MED AIDS
Det som var svårt att se var
vreden och raseriet som riktades mot denne man
som redan levde i rädsla.
Hans sjukdom är motbjudande och han också.
Det här är en naturens sjukdom.
Naturen tar hand om det som är fel, och utplånar det.
Och om de alla, för dem samman, utan kvinnor
så dör de ut från jordens yta på nolltid.
AIDS dödar dem i alla fall.
Hätskheten i detta rum,
bara tanken på det får mina ögon att tåras.
För det var så många som inte visste hur man närmar sig en person med AIDS
Det var inte bara rädslan för AIDS.
Många av dem var rädda för homosexuella, punkt.
Eller föraktade de homosexuella.
Det, att Oprah Winfrey hade sån medkänsla för honom
och använde sin plattform för att undervisa hela landet
med denna enda story,
det gav mig hopp.
Vad jag förstod var den gemensamma nämnaren för mänsklig erfarenhet...
...olika saker gör oss glada, olika saker gör oss sorgsna,
men när man är sorgsen är det detsamma för en annan
var som helst i världen.
Det var min uppgift att få miljontals människor som tittade
att förstå det.
Därför använde jag det som ett avsiktligt redskap
för att få människor att se sig själva på ett annat sätt
genom medmänniskornas liv.
På högstadiet såg jag An American Family,
PBS: s serie om familjen Loud.
Jag blev trollbunden av tanken...
FÖRFATTARE
...att ta ett normalt vardagsliv och göra det till en TV-serie
vilket förde mig till The Real World.
- Ta reda på som händer... - När folk slutar vara artiga...
Och agerar på riktigt.
The Real World: San Francisco.
Vi hade hyrts in av MTV för att skapa ett manuslagt drama
om ungdomar som ska leva i New York.
MTV sa: "Det är för mycket pengar."
Då sa vi: "Men om vi gör en serie om ungdomar utan manus?"
Om vi plockar sex ungdomar från olika livssituationer,
sätter dem i ett hus tillsammans?
- Herregud! - Jisses!
Vadå?
De var rasmässigt olika, och socioekonomiskt också.
Detta är helt galet.
Det skulle bli så mycket konflikt.
- Det är kul. - Jag säger bara...
En sån konflikt skulle resultera i tillväxt
och den tillväxten skulle bli vår story-båge.
Lauren Corrao, MTV-chefen vi sålde det till,
såg på oss och sa: "Precis så där levde jag
när jag flyttade till New York."
Vid lunchdags hade de köpt det.
Jag var ju bara en som såg på...
...och tänkte: "Det där är coolt, riktigt coolt."
Vi tittade ju på MTV dygnet runt i stort sett.
Ungdomar var så inställda på MTV då.
Från att de kom från skolan stod MTV på.
MTV bestämde agendan och vad vi skulle tycka.
Den belyste frågor som var viktiga för ungdomar
Om du måste göra det igen, skulle du andas in?
Visst, jag har prövat det förr.
Första säsongen av The Real World var mer än framgångsrik.
Jag vill ha MTV.
MTV hade inte haft tittarsiffror som dessa förr.
Folk bestämde när de skulle titta på The Real World.
FÖRFATTARE
"Okej, det här är det verkliga som händer," sa de.
"Så här ser världen ut för folk utanför min begränsade erfarenhet."
Bunim-Murray beslöt att plocka in en öppet gay person.
Och inte bara en gång, utan fortsatte med det.
Jag är lesbisk.
I säsong tre kom Pedro Zamora in.
- Jag heter Pedro. - Vi hade hittat våra sex deltagare,
och MTV sa till oss: "Vi tycker det är viktigt
att rumskompisarna vet att det finns en HIV-smittad person i gänget.
När vi flyttade in i huset visste vi
att en av oss var HIV-positiv.
Vi visste bara inte vem.
I teorin tänker man väl: "Jag vet inte hur det blir
att leva med nån som har AIDS." Det verkar läskigt.
Men när man väl träffar den här ursnygge killen
som är gullig och rolig och älskvärd och allt
när man verkligen möter honom.
- Pedro Zamora... - Pedro.
- Pedro Zamora.
- Pedro. - Pedro.
Alla i min ålder såg The Real World och då såg de också Pedro.
Vi blev så kära i honom i den showen. Hur kunde man inte bli det?
Min verklighet idag är att jag lever med AIDS.
Jag dör inte av det, jag lever med det.
Jag minns att det var lite olika bland rumskompisarna
hur bekväma de var med att bo ihop med Pedro.
Jag kände mig obekväm. Han var ju den med sjukdomen.
Han borde få mig bekväm med det.
Det är själviskt, men så var det.
Som tur var för oss var Pedro en AIDS-lärare.
Han började mycket försiktigt och strategiskt
att avslöja ett och annat.
Jag lever nog inte tills jag blir 30.
Jag dör nog innan jag har fyllt 30 år.
Det är förstås ett statistiskt mått.
Det jag måste påminna mig är att jag inte är en post i statistiken.
Folk glömmer bort att Pedro bara var 22,
men ändå... så mogen och balanserad
fast bara ett barn.
Han var ändå...
Han var en 22-åring som lämnat sitt hem i Miami för första gången i livet
och ville att folk skulle se honom för den han var.
Han är i kärlekens stad
där han kan träffa en annan kille och gå på dejt.
Skulle du kunna flytta hit ut?
Kanske.
Och ni kan hålla varandra i handen utan oro
för att nån ska jaga er med ett basebollträ.
Men alla blev överraskade när han dejtade och blev kär.
Vi gläder oss mycket att ni vill fira detta förhållande
mellan två fantastiska människor.
Han gör mitt liv mycket lättare för mig
och det är lättare att möta mina rädslor
och möta mitt livs ovisshet
nu när han finns i det.
Jag älskar dig.
Detta är 1994
och ingen hade pratat om samkönade äktenskap
på något verkligt sätt än.
Det stora på TV då var
att det förekom en gay kyss på Melrose Place.
Godnatt.
De klippte bort det i sista stund.
Vi kände att de gjorde det till en stor grej
att Melrose Place hade med en gay kyss.
Herregud.
Men vi har ett samkönat äktenskap på vår show.
När vi skulle flytta ur huset hade vi en slutfest.
De visade första avsnittet på den festen
och det hade vi inte sett förut.
Och jag grät och grät när jag såg det första avsnittet
och det var så lättande
att Pedro framställdes med sån generositet
och att storyn verkligen skulle vara rättvis mot honom.
Ingen visste nog varför jag grät
när jag såg första avsnittet.
Men det gick upp för mig då
att det var det som var det viktiga med vår säsong.
Serien hade just hunnit halvvägs när Pedro las in på sjukhus.
Vi får alltså den surrealistiska erfarenheten att...
Det skulle ju vara skoj.
Vi skulle njuta av det galna i att vara kändisar
och att folk skulle vilja möta Pedro.
När han blev sjuk
vände allt på en underlig femöring.
Jag fick nån konstig sorts organförändringar
och i min hjärna var det riktigt läskigt.
Det var otäckt.
Jag menar...
Den stora kommunikatören Pedro Zamora kunde inte prata.
Det första han tappade var sitt språk.
Men ändå förstod han vad som hände runt om honom.
Han kunde inte sätta ord på det mera.
Kvällen den 10 november.
Pedro är verkligen mycket sjuk.
Vi stannade hos honom över natten.
Att bara vara där, höra honom andas.
Sen kom morgonen och sköterskorna kom...
...för att byta lakan som de brukade.
De drog tillbaka lakanet över honom och så dog han.
I KÄRLEKSFULLT MINNE AV PEDRO ZAMORA 1972 - 1994.
Pedro dog dagen efter att sista avsnittet sänts.
Under de senaste åren har Pedro kommit att bli familjemedlem hos oss alla.
Nu kan ingen i Amerika säga
att de aldrig känt nån som levt med AIDS.
Vi har alla fått utmaningen att göra nåt åt det
och fortsätta Pedros kamp.
24 år har nu gått
och han har varit borta längre än han levde.
Han dog 22 år gammal för 24 år sen.
Men mitt hjärta värms vid tanken att 24 år har gått
men han är ännu ihågkommen.
Jag tror att Pedro åstadkom nåt väldigt speciellt.
Han tog plats i folks vardagsrum med en riktig story
hos miljontals människor i Amerika.
Särskilt då, det fanns inget som liknade detta.
Jag är fullkomligt partisk men jag påstår att detta är reality-TVs höjdpunkt.
Jag tror det var det bästa som hänt i reality-TV.
Jag tror inte en enda show
från och med då inte funderade,
särskilt de som vände sig till yngre publik:
"Kan vi kallas autentiska utan en enda HBTQ-rollfigur?"
Plötsligt var det som att var och en kände nån.
Och The Real world påstod att det inte var riktigt utan en.
TALES OF THE CITY AV ARMISTEAD MAUPIN
Innan det fanns nån verklig värld på TV
skapade författaren Armistead Maupin
en isbrytare i form av en seriekolumn i tidningen
som hette Tales of the City
som inspirerats av Maupins eget liv som gay man i San Francisco.
Man försökte göra film av Tales of the City flera gånger...
FÖRFATTARE
...men den hade inte just den storyn som jag hade velat ha.
När jag fattade att jag landat i TV
var det jättekul, för det är vårt kraftfullaste medium.
Där sitter vi och sätter på den grejen
och så får den berätta nåt för oss om våra liv.
I motsats mot andra familjer som traditionellt sågs på TV
avbildade Tales of the City en utvald familj
och visade främst HBTQ-personer som fullt ut utvecklade rollfigurer.
Tales of the City berättade om San Francisco
och vår gemenskap på ett så vackert vis,
och med så mycket kärlek och så korrekt.
Det var en familj med olika bakgrund
men likafullt en familj.
Jag tror jag reser hem till Cleveland.
- Det är inte nära döden, det är döden. - Det känns mest logiskt nu.
Kom hit, dags för tjejprat.
Jag minns att jag höll ett tal på Warner Brothers
då de sa: "Gaypersoner får inte vara huvudpersoner.
De kan få vara en granne."
Det var modellen, den roliga grannen i korridoren.
"Ni får göra det, men det får inte handla om deras liv.
Vi får inte gå tills sängs med dem."
Och jag sa - kanske en smula grandiost:
"Att ta gaypersoner ur Maupin
är som att ta de fattiga ur Dickens."
Jag visste att jag inte fick göra det igen.
Det jag skapade var en story som har löpt på i 45 år
och jag kunde inte sluta med den för att det satt nån idiot på ett kontor i Burbank
och ville ha bort alla queers ur den.
På kvällen 10 januari 1994
hade Tales of the City premiär på PBS.
Dess presentation av HBTQ-livet hade aldrig tidigare visats så här på TV.
Jag var hemma i mitt lilla hus på Parnassus Heights.
Jag hade rökt på den där eftermiddagen
och slumrat till i nån underbar dröm med TV: n på.
Plötsligt kom Entertainment Tonight.
Nakenscener, sexig romans, grafiskt språk, gayälskare, narkotika.
Vi pratar barnförbjudet, va? Nej.
Det är en miniserie i mr Rogers grannskap på PBS.
"Detta händer precis här i mr Rogers grannskap på PBS."
Min första tanke var: "Halleluja! Det här är otrolig publicitet!"
Genom att göra det så skandalöst fick de alla att koppla över till PBS.
Inga gay kyssar hade förekommit på TV-bolaget
och vi var med på PBS och det betydde TV-bolag.
Vi bröt kyss-barriären i Tales of the City
när rollfigurerna Jon och Michael kysstes i bilen efter en dejt.
Det orsakade ett bombhot i Chattanooga, Tennessee
samma kväll som showen sändes.
Amerikanska föräldraföreningen, som blev rasande
och prästen Donald Wildmon
vars son nu driver amerikanska föräldraföreningen sa:
Frågan är huruvida skattedollar, skattebetalarna...
AMERIKANSKA FÖRÄLDRAFÖRENINGEN
...ska tvingas betala för att en homosexuell
ska få ha "annal" samlag med en annan homosexuell
och sen lägga in det i en film.
"Annal" -samlag. Stackars karl.
"Och lägga ut den på TV där våra barn kan se det."
För det första gjorde vi inte det.
När amerikanska föräldraföreningen organiserade sig mot Tales of the City
och skickade ett videoband till kongressens alla medlemmar
med det som de betraktade som de snaskiga bitarna,
skapade de snusktrailern, ja.
Titta på alla dessa nakna, och alla killar som kysser varandra,
Titta på dessa transpersoner på TV! Såna saker.
Och sände det till alla kongressmedlemmar
som tittade på det i sina privata kongresskammare.
Och troligen hade rätt kul med det.
Och PBS blev skraja.
De hade sin största hit sedan Herrskap och tjänstefolk
Det var en jättehit.
TILLBAKA TILL FRISINNADE SAN FRANCISCO PÅ 70-TALET
De hade sagt tidigare
att de inte kunde vänta på att göra More Tales of the City, del 2.
Vi började planera för att producera den andra miniserien
när de plötsligt lade ner den.
Och de hade världens larvigaste bortförklaring
förutom den som var den sanna,
att de var rädda för Amerikanska föräldraföreningen.
PBS LÄGGER NER UPPFÖLJARE
Medan den religiösa högern kampanjade för att hålla HBTQ borta från TV
utvecklade en skribent, Winnie Holzman, ett highschooldrama
som skulle inspirera HBTQ-ungdomar i generationer.
Början av My So-Called Life handlade om...
FÖRFATTARE
...att göra en show ur en tonårstjejs synvinkel.
Jag är kär.
Han heter Jordan Catalano.
Han hade gått om, två gånger.
Han blundar alltid...
...som om det gör ont att se på saker.
Jag kom på idén
att hon skulle förändra sitt liv helt
och börja hänga med ett nytt gäng.
På nåt sätt var det naturligt för mig att i det nya gänget
fanns det en gay kompis.
Är du Angelas mamma?
Ja.
- Jag gillar ert hus. - Tack.
Vem är du?
Men jag tänkte inte ens ordet "gay",
om jag är uppriktig,
för jag tänkte lite som att det var en sexuellt tvetydig person.
Jag blir lite förvirrad av Rickie.
Okej, han är kanske bi. Vem bryr sig?
- Hans kusin kan ju köra ändå. - Vadå? Han är vad, sa du?
Hör du vilka termer hon slänger omkring sig?
- "Bi"? - Det betyder bisexuell.
Jag minns att jag pratade med rollbesättaren
och sa till henne: "Jag tror inte att det går
att bara ringa upp några agenturer."
Vi måste vara mycket kreativa när vi söker efter den här personen.
Inse det: Filmindustrin utvecklade inte
unga, gay-latino-färgade personer.
Min agent sa: "Jag vill att du läser detta.
MODEMEDVETEN
Det är Rickies roll.
Jag tror att han är nån som du skulle förstå."
Jag förstod honom så mycket att det kändes
som om nån följt efter mig i high school.
HALV LATINO, HALV SVART
Jag gick på provfilmningen.
TOTALT ANDROGYN
Jag minns att jag gick in i väntrummet
och jag var den ende som klädde mig som jag trodde att han gjorde
för alla hade kakibyxor och polotröja
och jag tänkte: "Den grabben skulle hellre dö än sätta på sig polo."
Jag hade en flerfärgad skjorta som var randig
och hade sprejat håret så högt som det gick
och hade lagt på eyeliner.
Jag gick in, mötte Mary Goldberg som skötte rollbesättningen
och så gjorde vi scenen.
Jag började gå mot dörren.
Innan jag gick vände jag mig om och sa...
..."Jo, jag vet inte om vi nånsin ses igen,
men säg till den som skrivit detta att det betyder massor för mig.
Att det hade betytt jättemycket
om jag fått se det som 15-åring."
Hon vände sig om och sa: "Oroa dig inte.
Du får tillfälle att säga det själv."
Wilson var, av en otrolig slump, eller ett utslag av ödet
så otroligt lik den jag själv hade tänkt mig.
Att se My So-Called Life...
SKÅDESPELARE
...var verkligen spännande och uppfriskande
för det var ungdomar i high school
som verkligen uttryckte vad de kände och tyckte.
- Du vill ha sex med honom. - Med vem?
"Med vem?"
Rickie, ge oss ett manligt perspektiv.
Rickie Vasquez roll talade riktigt till mig.
Han var latino och kände sig utanför.
Här var en som inte ens för sig själv erkänt
att han var gay.
Han börjar känna att han måste bestämma vem han faktiskt är.
Jag tänkte bjuda henne till dansen.
Varför då?
Du tycker förstås att dansen är ganska larvig.
Varför bjuder du inte honom?
Håll truten.
Jag älskar den showen. Otroligt att den bara gick en säsong.
- Svårt att tro. - Det var så realistiskt.
Som en brun, gay kille på TV.
Det var helt galet att tänka på det då, 1994.
Jag tror vi skulle passa ihop.
Okej, men... du är gay, va?
Jag gillar inte...
Winnie ville visa upp Rickies resa mot självuppskattning.
Ja. Jag är gay.
Så har vi resten av rollerna på My So-Called Life.
Mina agenter tyckte det vore smart
att inte säga för mycket om min egen privata story.
Jag lät dem förstå att det inte var nåt alternativ.
Jag var en 15-årig homosexuell instängd i garderoben en gång.
Det är fortfarande rätt otroligt för mig att det är med i showen.
En queer person som får spela queer är bortom att bryta ny mark.
Det Wilson gjorde var att ge alla dem ett ansikte
som var queer, och som nånsin hade varit tonåring...
FÖRFATTARE/SKÅDESPELARE
...och som velat passa in,
och lekt med tanken att livet en gång kan bli annorlunda.
Den gången fanns det inte nån representation
av yngre queer eller transpersoner på TV.
Han var den förste och ende.
Därför, att leva i en sån komplicerad existens
som färgad, som icke genuskodad gay kille
var ett mål så gott som något för mig.
Han hade lockigt hår. Och nog med melanin i skinnet.
Jag tror att man grabbar tag i vad man kan när man är ung
när det finns så få förebilder.
Det enkla modet att äga sig själv,
både framför och bakom berättelsen,
är en sorts handling som förändrar världen.
Wilson Cruz blev den förste öppet gay skådespelare
som spelade en öppet gay fast rollfigur på ett TV-bolag.
Jag trodde faktiskt det skulle bli mer kraftfullt
om ungdomar förstod att personen som spelar sin roll
står bakom storyn.
När vi gjorde pilotavsnittet 1993, avstod ABC från det.
Vi gick igenom ett helt år där vi stod på väntelista.
Jag lovade mig själv att om vi fick spela in
skulle jag berätta för mina föräldrar.
VI ÄR TILLBAKA!
Vi fick börja, och jag berättade för mamma först.
Det gick rätt bra.
Jag berättade för pappa som kastade ut mig.
Det tog cirka tre månader
innan vi gick till produktion av serien.
Och mellan min bil och kompisars soffor
klarade jag de tre månaderna.
När Winnie hörde min story
bestämde hon att det skulle hända med Rickie också,
på My So-Called Life.
Jag började känna ansvar
för att uttrycka det som jag förstod
var några av de unga gaypersonernas erfarenheter i livet.
Jag menar naturligtvis inte alla, men tyvärr alltför många.
Julen -93 berättade jag för min far och vi slutade prata med varann.
I december -94
sändes avsnittet där Rickie blev utkastad hemifrån.
Tio, femton minuter går
och sen ringer min telefon.
Det är min pappa.
Och...
...han säger: "Vet du, jag tror det är dags att vi pratar lite."
Det går inte en dag utan att jag får ett meddelande från nån
som säger att deras liv förändrades i och med Rickie.
Ibland undrar jag,
hur många fäder som vänt sig till sina döttrar och söner med orden:
"Det är dags att vi pratar lite."
Det är TV: s makt.
Undertexter: Eva Söderqvist